Soli Deo Gloria č. 52

Soli Deo Gloria

Dobrý a věrný pastýř | Jan Hus

Jak rozpoznat falešné učitele (část 4.) | Robb Brunansky

Modlářská láska k penězům | Charles Spurgeon

Ženě učit nedovoluji: 1. Prohlášení | Jaroslav Kernal

Dílo Ducha svatého | Jan Karafiát

Úvod do biblické rozpravy o reakci na mimobiblické příkazy | Anthony Forsyth

Pravá poslušnost v občanském a náboženském útlaku | Christopher Goodman

Jak jednat s odpůrci | Warren Peel

Svoboda nezávislosti | John Stevens

Logický protimluv: První mezi rovnými | Jaroslav Kernal

Vydává Spolek Soli Deo Gloria

Bellušova 1810/19, 155 00 Praha 5

Odpovědný redaktor Jaroslav Kernal

© Spolek Soli Deo Gloria

www.solideogloria.cz

kernalj@solideogloria.cz

Č. účtu 2602365989/2010 (Fio)

Vychází měsíčně.

Ev. č.: MK ČR E 24450

Tisk: Tisk Pětka s.r.o., Horova 1631, 252 63 Roztoky

Soli Deo Gloria

- Chvalte ho za jeho bohatýrské činy, chvalte ho pro jeho nesmírnou velikost! (Ž 150,2)

Náš Bůh je hoden chvály! A my máme nepřeberné množství důvodů, proč bychom ho měli chválit. Už jenom z oné skutečnosti, že je Bůh, vyplývá, že je naší povinností ho chválit – je nejvyšší a nejdokonalejší bytostí, která existuje, existovala a bude existovat na věky. Máme ho také chválit za jeho činy a za jeho nesmírnou velikost. Některé z jeho činů si můžeme připomenout i při čtení tohoto čísla Soli Deo Gloria.

Většina článků se tak trochu točí kolem tématu biblického rozlišování, a to v nejrůznějších oblastech našeho života – počínaje církví, učením v církvi, přes společnost, v níž žijeme až po naše vlastní srdce.

Věřím, že i toto číslo bude pro vás, milí čtenáři, povzbuzením, potěšením, důvodem podělit se o jeho obsah s ostatními, a navzdory těžkým otázkám povede také ke chvále našeho Boha.

Dobrý a věrný pastýř

Jan Hus

- Já jsem dobrý pastýř; znám své ovce a ony znají mne. (J 10,14)

První podmínkou pro pastýře je, aby byl sám v sobě dobrý a věrný, neboť je-li nevěrný tím, že ovce zbavuje ohrady nebo vtlouká ovci hřebík do čela, aby zahynula a jemu aby připadlo maso, pak to není dobrý pastýř a zasluhuje potrestat. Takoví jsou mnozí duchovní pastýři, ziskuchtiví, kteří, když vidí vlastní ovce hynout, se radují, a říkají: „Dobře zaplatí darem do kuchyně.“ Nezaslouží si, aby byli pověšeni v pekle? Pastýř má být věrný svému Pánu, Ježíši Kristu, jenž je první pastýř všech věrných ovcí, které on především pase pastvou svého Slova, svého těla a své krve. Kdo však jim neposkytl takovou pastvu, nýbrž jinou, špatnou, zaslouží si, aby byl pověšen. Tomu vyhrožuje Pán u Ezechiela 34: „Běda pastýřům Izraele, kteří pasou sami sebe.“ Zaslepeni však jsou ti, kdo se starají o věrného a dobrého pastýře pro čtyřnohé ovce, pro sebe samotné však, kteří přece mají být ovcemi Kristovými, nikterak nedbají o duchovního pastýře. Duchovní správce má být Pánu Bohu věrným pastýřem, aby se staral věrně o ovce sobě svěřené a mohl též vydat počet církvi, v jejímž čele stojí, nikoliv však z hromadění zisků a vymačkávání jich ze svěřených osadníků právem i neprávem, nýbrž té církvi, jež je obecenství věrných duší. Jí je především povinen věrností, aby jeho ovce nezahynuly, a ne jen proto, aby se staral o zisk. Bohužel, teď dbají však více o zisk, než o ztracené svěřence…

Takový věrný pastýř byl Ježíš Kristus, jenž, když mu bylo dvanáct let, ihned začal pást své věrné tím, že ve shromáždění kázal a na výtku své matky Marie pravil: „Což jste nevěděli, že musím být tam, kde jde o věc mého Otce?“ Tak také, kdyby ti tvůj otec rozkázal něco jiného a odváděl tě od služby Bohu, k tanci nebo na jiná nedovolená místa, neposlouchej ho, ale řekni mu: „Musím být tam, kde jde o věci mého nebeského Otce.“ Dále se máme chovat k ovcím s láskou, abys je miloval více než jiné čtvernožce a než sebe, tak, aby ses kvůli nim vydal i na smrt na způsob věrného pastýře čtvernožců. Tak i on (t. j. duchovní) ať se vydá na smrt podle vzoru Ježíše Krista za své ovce proti ďáblu a pronásledování zlých lidí, aby nezhynuly.

Za druhé musí své ovce znát tak, aby je znal podle jejich zřejmých skutků a vedl je. První takový pastýř byl Ježíš Kristus, o němž říká Augustin: „Pán ví, kdo je jeho, kdo jsou ovce a kdo smrdutí kozlové.“ Já však pravím, že pastýř má znát své ovce, třebas nikoliv tak podrobně, není vázán – pro střídání osadníků – je všechny znát podle jména.

Za třetí se též požaduje od zbožného pastýře, aby mohl své ovce vyvést na pastvu se zelenou pící. Ve vztahu zbožného pastýře k ovcím musí být především láska, aby opravdu toužil po spáse jich všech v nitru Ježíše Krista.

Dále pak má být v tom poměru rozumové pochopení, aby dovedl své ovce rozumně učit a aby se též sám vzdělával, aby nebyl nevzdělanec, nýbrž dovedl řídit své podřízené. To se však zvrhlo v pravý opak, ježto pastýři z nevědomosti nejen nedbají o to, aby své ovce učili, nýbrž dokonce usilují o to, aby je uvedli ve špatnou pověst, a sami, zaslepeni zlobou, lživě je obviňují z kacířství. A konečně úspěšné vedení, aby své ovce s úspěchem vyvedl z bažiny hříchu a sám je neuvedl do hříchu tím, že by se jich chlípně dotýkal a s nimi nemravnosti páchal, jako činí mnozí.

Kristus se někdy nazývá pastýřem, někdy králem, jindy pánem, opět jindy služebníkem, někdy zas učitelem. Pastýřem proto, že pase všechny své, ty, kdo jsou ovce a nikoli smrdutí kozlové pro své hříchy. Za druhé se nazývá králem, aby věděli smrdutí kozli, kteří budou postaveni v den soudu na levici a určeni k zatracení, že ze své moci je odsoudí a pošle do věčného ohně. Pánem se nazývá za třetí, abychom se ho báli bázní synovskou a z vlastního popudu, nikoliv otrockou, jako se ho bojí ďábel a špatní lidé. Za čtvrté se nazývá služebníkem, protože pokorně sloužil nám všem, netoliko přátelům, nýbrž i nepřátelům svým, ba dokonce, jak svědčí prorok Izajáš 53,(6), i nepravostem našim. Za páté se nazývá učitelem. Vpravdě je jím ten, jenž předně a zásadně učí své věrné poznání zákona Božího, dále pak učí pomocí svých věrných kazatelů, kteří jsou jakoby schrána a nástroj, jímž Kristus takřka jako polnicí volá své věrné…

Z kázání na druhou neděli po Velikonoci 26. IV. 1411.

Jak rozpoznat falešné učitele (část 4.)

Robb Brunansky

Jak se historie blíží k návratu našeho Pána Ježíše Krista, měli bychom očekávat nárůst falešných učitelů, falešných proroků a falešných mesiášů. Ježíš o nárůstu těchto podvodníků prorokoval v Matoušovi 24,5.11.23 a 24. Apoštol Pavel zopakoval varování našeho Pána ve 2. Timoteovi 3,13 a připomněl Timoteovi, že v posledních dnech to s podvodníky půjde od desíti k pěti. Proč s blížícím se druhým příchodem Krista přibývá falešných učitelů a jak mohou věřící rozpoznat ty, před jejichž následováním nás varuje Nový zákon? Na závěr našeho seriálu o rozpoznávání falešných učitelů se chci zamyslet nad tím, jak nám jedna z posledních knih napsaných v Novém zákoně pomáhá pochopit, proč přicházejí falešní učitelé a jak je rozpoznat.

Apoštol Jan žil déle než kterýkoli z dvanácti apoštolů a mnozí badatelé datují jeho smrt na konec prvního století. List, který nazýváme 1. listem Janovým, napsal někdy v 80. letech. Psal ho církvi, která právě prožívala významný rozkol, kdy někteří členové církve odešli kvůli Kristovu učení. Tito odpadlíci zastávali nesprávný názor na osobu Božího Syna. I když učenci diskutují o konkrétní povaze jejich hereze, zdá se být zřejmé, že nevěřili, že Boží Syn přišel v těle, což je vedlo také k popírání toho, že Boží Syn prolil svou krev na odpuštění hříchů světa. Jejich falešné učení bylo v podstatě popřením toho, že Ježíš je Mesiáš (1J 2,22). Z Janova popisu těchto falešných učitelů a z toho, že odešli z církve, vyplývá, že někteří z nich měli na členy sboru značný vliv, a proto Jan napsal svůj dopis, aby tyto věřící vybavil k tomu, aby takové falešné bratry rozpoznali a vyhnuli se jim. Jan přitom také vysvětluje, odkud tito falešní učitelé pocházejí.

Falešní učitelé jsou podle 1. listu Janova jasným znamením, že žijeme v poslední hodině, protože falešní učitelé jsou spojeni s duchem antikrista. V 1. Janově 4,3 Jan říká: „Každé vnuknutí, které nevede k vyznání Ježíše, z Boha není. Naopak, je to duch antikristův, o němž jste slyšeli, že přijde, a který již nyní je na světě.“ Jan tím chce říci, že falešní učitelé povstávají, protože jsou vedeni stejným duchem, který nakonec bude motivovat a posilovat konečného antikrista na konci věku. Tento duch je duchem, který působí v těch, kdo patří tomuto světu (1J 4,6). V 1J 5,19 apoštol jasně říká, že svět je v moci zlého, samotného ďábla. Duch antikrista je tedy zlý, který se povyšuje jako bůh a staví se proti Bohu a jeho pravdě. V poslední hodině se činnost ducha antikrista zvýší, takže povstanou mnozí, kteří budou překrucovat pravdu o Kristu a snažit se udržet svět v bludech a v moci satana.

Falešní učitelé jsou pro křesťany jasným signálem, že žijeme v poslední hodině a že se satan připravuje na poslední pokus zničit Krista a jeho krví vykoupený lid. V jistém smyslu tedy můžeme říci, že falešní učitelé jsou pro nás povzbuzením, že musíme i nadále pokračovat ve své víře, protože víme, že čas návratu našeho Pána se každým dnem blíží. Čím více falešných učitelů se objevuje, tím větší aktivitu vidíme od toho zlého, který ví, že jeho čas je krátký, a horečně se snaží způsobit tomuto světu a Boží církvi co nejvíce škody. Domnívám se, že Jan zdůraznil tento aspekt nárůstu falešných učitelů právě z tohoto důvodu, aby povzbudil své čtenáře k neochvějné věrnosti pravdě s vědomím, že Kristův příchod je další významnou událostí, kterou v dějinách očekáváme.

Jan nejenže vysvětluje, odkud falešní učitelé pocházejí a proč jich s postupujícími posledními dny přibývá, ale dává nám i jasné pokyny, jak je rozpoznat. Ústředním místem, kde Jan ukazuje, jak rozpoznat falešné učitele, je 1. Janova 4,1-6. Tato pasáž je výzvou ke zkoumání duchů. Jan si uvědomuje zásadní pravdu: za každým člověkem, který tvrdí, že mluví jménem Boha, se skrývá duch. Za těmi, kdo mluví podle Božího slova a přesně kážou Krista, stojí Duch svatý; naopak za těmi, kdo překrucují Boží slovo a převracejí pravdu o Kristu, stojí duch antikrista, ďábel. Při rozpoznávání falešných učitelů tedy nejde o to, abychom hodnotili něčí nadání, osobnost nebo charisma, ale o to, jaký duch/duch se skrývá za jejich učením. Mluví učitel podle Ducha pravdy, nebo podle Ducha klamu (1J 4,6)?

Ti, kdo kážou podle ducha klamu, mají jednu zřejmou vlastnost: mluví jako svět (1 Jan 4,5). Abychom pochopili, co Jan myslí tím, že mluví jako svět, musíme si připomenout, co nám Jan řekl o světě v 1J 2,16-17. Svět je definován především třemi žádostmi: žádostí těla, žádostí očí a žádostí po lidském uznání, nazývanou pýcha života. Svět se neustále honí za tím, po čem touží jeho tělo, co obdivují jeho oči a co mu získá uznání ostatních lidí. Svět je pohlcen tím, co je dočasné, ať už je to příští jídlo, další velký nákup nebo to, že je člověk vedle nich uznává. Proto Jan ve verši 17 říká, že svět a jeho žádosti pomíjejí. Všechno, po čem svět touží, má datum spotřeby a právě teď je to v procesu zastarávání.

Falešní učitelé mluví jazykem světa. Slibují tělesné potěšení a uspokojení. Slibují bohatství, krásu a hmotný zisk. A slibují, že když se budete řídit jejich učením, získáte uznání druhých a zvýšíte své postavení v tomto světě. Falešní učitelé jsou pohlceni tím, co je pomíjivé, a mluví k lidem, jejichž srdce milují svět a jeho žádosti více než Boha. Jde jim o peníze, o postavení, o požitky, po kterých touží, a svým posluchačům slibují, že když budou následovat je a jejich poselství, budou si užívat téhož.

Praví učitelé Božího slova mají také jednu zřejmou vlastnost: hlásají stejné poselství, jaké hlásali apoštolové v Novém zákoně (1 Jan 4,6). Jan tvrdí, že on a ostatní apoštolové („my“ v tomto verši) jsou od Boha. Byli Bohem pověřenými mluvčími Krista. Mluvili pravé Boží slovo. Ti, kdo znají Boha, naslouchají Božímu hlasu slyšenému v jeho inspirovaném Slově. To také znamená, že ti, kdo mluví Božím jménem, mluví podle pravého Božího slova, které je v protikladu ke světu a jeho žádostem. Poselství kříže se nikdy neslučuje s touhami světa, protože svět se dožaduje postavení, bohatství a tělesného pohodlí, zatímco poselství kříže přináší pohrdání a utrpení.

Proto tolik lidí odmítá poselství evangelia a následuje ty, kteří jsou vedeni duchem klamu. Nezajímá je to, co je věčné, co přetrvá. Chtějí spíše okamžité uspokojení než utrpení. Chtějí mít postavení, a ne opovržení. Jsou ochotni vyměnit svou věčnost za chvilkové a pomíjivé požitky hříchu. A proto je tolik lidí ochotno hlásat falešné evangelium: je populárnější než pravda, protože lidem nabízí korunu bez kříže.

Falešné učitele můžeme rozpoznat podle toho, jaký duch vede jejich učení. Mluví jako svět? Vyznačuje se jejich učení důrazem na světské věci, na pozemské bohatství, postavení nebo potěšení? Zaměřují se více na to, co je pomíjivé, než na to, co je věčné?

Pravé učitele Božího slova můžeme poznat také podle toho, jaký Duch působí v jejich vyučování. Duch pravdy vždy mluví podle inspirovaných slov Písma a ukazuje lidem na ukřižovaného a vzkříšeného Mesiáše, který na kříži odpouští hříchy a slibuje věčný život těm, kdo vezmou svůj kříž a následují ho ve víře.

Modllářská láska k penězům

Charles Spurgeon

Člověk může snadno přehlédnout, že si příliš zakládá na dětech, manželce a přátelích, ačkoli je to v Božích očích zlé. Ale běda; jsou lidé, kteří jsou příliš mrzcí, než aby milovali tělo a krev; milují špínu, pouhou špinavou zem, žluté zlato. To je to, k čemu upínají svá srdce. Tvrdí nám, že jejich měšec je smetí, ale když si z něj přijdeme něco vzít, zjistíme, že si to nemyslí. „Ach,“ řekl jednou jeden muž, „jestli ode mne chcete předplatné, pane, musíte se dostat k mému srdci, protože teprve pak se dostanete k mému měšci.“ „Ano,“ řekl jsem, „nepochybuji o tom, že to tak je, protože věřím, že právě tam leží vaše peněženka, a já k ní pak už nebudu mít daleko.“

Ženě učit nedovoluji: 1. Prohlášení

Jaroslav Kernal

- Žena ať přijímá poučení mlčky s veškerou podřízeností. Učit ženě nedovoluji. Žena nemá mít moc nad mužem, nýbrž má se nechat vést. (1Tm 2,11–12)

Pavel pokračuje ve svých příkazech církvi – mluví o tom, jak to má v církvi vypadat. Církev má stavět na evangeliu, nikoliv na zákoně, jak jsme to viděli v první kapitole, má se na prvním místě modlit a ne hledat svou sílu v tělesných, pozemských věcech. Muži i ženy se mají modlit a tak mají projevovat svou zbožnost. Nyní jde ještě o kousek dál a od modliteb se přesouvá k vyučování. Celý kontext – celá druhá a třetí kapitola je napsaná na pozadí rozdílů mezi mužem a ženou. Ten rozdíl byl patrný už v předchozích verších (v. 8–10), kde byla řeč o modlitbě, je naprosto zřejmý na tomto místě a pokračuje ve třetí kapitole, kde se dál Pavel zabývá vyučování v církvi, které je svěřeno na prvním místě starším, což mají být zbožní, zralí a v Božím slově zakotvení muži. Takže tady máme modlitbu mužů a žen (v. 8–10) a vyučování žen a mužů (2,11–15 a 3,1–7).

Někteří lidé si myslí, že Pavel těmito slovy reagoval na nějaké problémy v efezské církvi. Předpokládají určité problémy a potom vidí tento text jako Pavlovu reakci na ně. Na základě těchto úvah potom tvrdí, že tento text určen specificky jenom efezské církvi a netýkal se žádných jiných církví a není závazný ani pro nás. Na tomto základě jsou potom ustanovovány ženy jako starší a kazatelky – navzdory tomu, že následný text, který je o starších tvrdí, že starší má být muž (což podobně říká i list Titovi). Ale v samotném textu není nic takového, na čem bychom mohli tvrzení o specifických okolnostech a reakci na ně postavit. Už minule jsme viděli, že mužům je přikázáno (v. 8), aby se modlili na každém místě – ve shromáždění i mimo shromáždění. Je tam použita fráze, která odkazuje na jakékoliv místo, na jakoukoliv církev – nejde jenom o církev v Efezu. A text, kterým Pavel celý oddíl uzavírá na konci třetí kapitoly, mluví naprosto srozumitelně:

- … abys věděl, jak je třeba si počínat v Božím domě, jímž je církev živého Boha, sloup a opora pravdy. (1Tm 3,15)

To jsou slova, která jsou naprosto univerzální. Tady máme návod, manuál k církvi. Jestli chceme vědět, jak má vypadat církev, jak má fungovat církev, co a jak máme v církvi dělat, máme jít na prvním místě do Pavlových listů Timoteovi a Titovi, protože Pavel tyto dopisy napsal právě z toho důvodu, aby jak Titovi tak Timoteovi ukázal, jak je třeba si počínat v Božím domě, čímž nemyslí budovu, ale církev živého Boha. Takže prohlášení, která zde Pavel činí, jsou prohlášení univerzální, stále platná pro každou církev na každém místě. Týkají se jak modliteb, tak vyučování, tak také správy církve staršími a služebníky.

Máme zde tedy jasné a jednoduché prohlášení, které říká, že žena nemá vyučovat muže. Právě v tomto smyslu musíme rozumět Pavlovým slovům, že nedovoluje ženám učit. Nemluví tady o manželkách a manželích, jak je to např. v B21, kde překladatel posunul smysl tohoto textu někam úplně jinam, když říká „nestrpím, aby žena poučovala nebo sekýrovala manžela. Ať je raději tiše…“ (1Tm 2,12 B21). Takový překlad by spíš ukazoval na domácí neshody a problémy v manželství, ale Pavel mluví o fungování církve. Mluví o vztahu mezi mužem a ženou obecně. Dokonce dvanáctý verš má na začátku malé slovíčko, které vyjadřuje kontrast – něco jako „ale“ nebo „neboť“. Tak to najdeme v kralickém překladu, kde je „neboť ženě nedopouštím učit, ani vládnout nad mužem…“ nebo v Pavlíkově překladu: „vyučovati však ženě nepovoluji, ani ovládat muže…“ To ukazuje, že Pavel dává jedenáctý a dvanáctý verš do kontrastu, kdy dvanáctým veršem vysvětluje to, co prohlašuje ve verši jedenáctém, že žena se má nechat vyučovat v tichosti s veškerou podřízeností. Použité sloveso je v rozkazovacím způsobu – vyjadřuje tedy příkaz.

Stejně jako u předchozích veršů je to znovu o postoji srdce na prvním místě – v tichosti s veškerou podřízeností. Toto je postoj, který musí být vlastní všem křesťanům, nejenom ženám. Podívejte se na to, co napsal Jakub o zbožnosti, a všimněte si, jak souvisí s tichostí a poslušností, podřízeností:

- V tichosti přijměte zaseté slovo, které má moc spasit vaše duše. Podle slova však také jednejte, nebuďte jen posluchači – to byste klamali sami sebe! (Jk 1,21–22)

V tichosti přijměte Slovo a podřiďte se Slovu, tedy jednejte podle něj. To je způsob, jak můžete růst ke spasení, v milosti, v poznání Boha. Kde není tichost, tedy pokora, tam nemůže být ani řeči o přijímání Slova, kde není podřízenost, tedy poslušnost Slovu, tam nemůže být ani řeči o jednání podle něj – a tam nemůže být ani nové srdce. Tichost a podřízenost – to je postoj, který musí být vlastní mužům i ženám, kteří rozhodli pro následování Krista. Je to naprostý protiklad k pýše a aroganci, které jsou tak typické pro lidské srdce – jak srdce muže, tak srdce ženy. U muže se tato snaha ovládat druhé obvykle projevuje tvrdostí, bezohledností a neústupností, u žen potom spíše intrikami a taháním za nitky někde v pozadí. V obou případech je to špatně, je to hřích. Proto Pavel píše dvanáctý verš.  Doslova bychom ho mohli přeložit:

- Neboť ženě učit nedovoluji ani ovládat muže, ale být v pokoji. (1Tm 2,12)

Ten text říká, že žena nemá mít moc nad mužem ani ovládat muže. Mohli bychom ta slova přeložit také tak, že žena nemá mít autoritu muže. Nemá si přivlastňovat to, co náleží muži, nemá být jako muž, protože žena není muž – a právě tak muž nemá být jako žena, protože muž není žena. Bůh stvořil člověka jako muže a ženu. Jinak stvořil muže a jinak stvořil ženu, jiného stvořil muže a jinou ženu, jinou funkci určil muži a jinou funkci určil ženě. Ale muž i žena mají stejnou hodnotu před Bohem. Bůh stvořil člověka jako muže a ženu. Dokonce v Kristu už není rozdílu mezi mužem a ženou (Ga 3,28) – a zde musíme dobře porozumět tomu, co to znamená v Kristu a o čem přesně mluví ten text v listu Galatským, protože na druhé straně je mnoho rozdílů mezi mužem a ženou, rozdílů, které jsou zde od stvoření, které vycházejí z Božího záměru s člověkem, a tyto rozdíly máme zachovat – a o tom je, mimo jiné, náš text. Tohle je pravděpodobně ta nejvíce kontroverzní věc v našem textu.

Jsou lidé, kteří chybně aplikují Ga 3,28 na 1Tm 2,12 a následně tvrdí, že šlo jenom o nějaký nám neznámý problém v Efezu, ale jinak nezáleží na tom, jestli je někdo muž nebo žena – v církvi je to úplně jedno. V Kristu skutečně není rozdíl, protože v Kristu jsme nové stvoření, jsme nový člověk, jsme jednou jedinou nevěstou Ježíše Krista, ale zároveň zůstáváme muži a ženami se všemi svými odlišnostmi, včetně těch funkčních, o nichž je druhá a třetí kapitola první Timoteovi.

Někdy se lidé dokonce snaží vysvětlit důvod Pavlova zákazu toho, aby ženy vyučovaly muže tím, že prý ženy v Pavlově době byly nevzdělané, což už dneska neplatí a tak mohou ženy v církvi vyučovat. Ale to není, co říká Pavel. On uvádí úplně jiné argumenty a my se na ně ještě podíváme. Ale předtím, než to uděláme, bych se chtěl podívat na několik dalších aplikací, které z těchto dvou veršů vyplývají.

Žena nemá vyučovat muže a my musíme porozumět tomu, co přesně to znamená. Jedná se tady o vyučování v církvi, tedy vyučování duchovním věcem, duchovním pravdám. To neznamená, že žena nemůže mluvit o duchovních věcech. Má! Musí! Stejně jako muž je i žena povolaná k tomu, aby svědčila druhým lidem o Kristu – aby svědčila všem lidem, stejně jako se má za všechny lidi modlit. A když druhým lidem vysvětlujete evangelium, je to určitý druh vyučování. Ale to není učení, o němž je řeč v našem textu. Zde je učení spojené s autoritou – kdo vyučuje druhé, stojí v autoritě, kterou mu dává Boží slovo, které vyučuje. A to je něco, co není dovoleno ženám ve vztahu k mužům, při vedení církve. Neznamená to, že ženy nemají vyučovat vůbec – podívejte se do listu Titovi:

- … starší ženy ať … vyučují mladší ženy v dobrém a vedou je k tomu, aby měly rády své muže a své děti, byly rozumné, cudné… (Tt 2,3–4)

Podobně jsou matky zodpovědné za to, aby vyučovaly své děti Je to na prvním místě zodpovědnost otců, ale matky se na tom s nimi musí podílet.

- Můj synu, poslouchej otcovo kárání a matčiným poučováním neopovrhuj. Budou ti půvabným věncem na hlavě a náhrdelníkem na tvém hrdle. (Př 1,8–9)

Vidíme, že ženy mají učit. Ale nemají vést muže – žádným způsobem, ani skrze vyučování, což je jeden z důležitých způsobů vedení. Z našeho textu vyplývá, že zodpovědnost za vyučování Božího slova v církvi i v rodině leží na mužích. Oni jsou těmi, kdo mají vést, komu byla svěřena autorita. Jak mají vést? Jako Ježíš! A to znamená, že budou obětavě milovat, ochotně sloužit a trpělivě vyučovat. Muži jsou zodpovědní za to, aby šli do Písma, aby strávili čas s Bohem a potom učili svou rodinu, učili církev. To je něco, co Bůh svěřil mužům, a dal jim to jako svým správcům. Muži, bratři, máte jít do Bible, sytit svou duši a vyučovat své blízké i své bratry a sestry v církvi. Je zodpovědností každého muže, aby kopal v Božím slově, aby těžil Boží moudrost z každého slova, které vychází z Božích úst. Možná to bude znamenat, že bude muset opustit své záliby nebo koníčky, možná to bude na úkor přátel nebo nějakých dalších zájmů, ale povede to k tomu, že muž bude mužem, jakým ho chce mít Bůh – skrz naskrz prosycený Božím slovem, tichý a pokorného srdce, jemný, citlivý a připravený sloužit své rodině, fyzické i duchovní, v moci Ducha svatého. To je něco, co přímo vyplývá z našeho textu. To je radikální povolání – jak pro ženy, tak pro muže. Žijeme v době, kdy se ženy nechtějí podřizovat a muži nechtějí sloužit, žijeme v době, kdy každý myslí jenom na to, jaký má nárok, žijeme v době, kdy ženy chtějí vyučovat a vést a muži jsou líní, zbabělí a lhostejní. A právě proto je dneska tento text tak kontroverzní. Právě proto ho tolik lidí převrací a překrucuje – aby mohli uspokojit svoje zájmy a svoje touhy, svou lenost a pohodlnost. Ale Bůh nás volá k tomu, abychom se radikálně odevzdali Kristu a jeho Slovu, abychom v tichosti přijali zasévané Slovo a podřídili mu své životy – jak muži, tak ženy.

Jak tedy Pavel odůvodňuje svůj zákaz? Na to se do dalších veršů podíváme příště.

Dílo Ducha svatého

Jan Karafiát

- Jakmile však přijde on, Duch pravdy, uvede vás do veškeré pravdy. (J 16,13)

- On mě oslaví. (J 16,14)

Oba texty jsou, milí přátelé v Kristu, slova našeho Pána a Spasitele Ježíše Krista. „Jakmile však přijde on, Duch pravdy, uvede vás do veškeré pravdy. On mě oslaví.“ Stejně jako tenkrát Duch svatý uváděl lid Boží ve všelikou pravdu a oslavoval Pána Ježíše, dělá to i dnes a na věky věků. Sláva je jeho, ať o tom víte nebo nevíte. „Neboť tvé je království, i moc, i sláva!“ A teď si představte, že my již z té jeho slávy něco vidíme a čekáme ještě víc té jeho slávy. Naše texty nám praví, že všechno to, co vidíte a čekáte, je příliš málo, že jeho sláva je neskonale větší a že se určitě dostaví.

To je obsah mého kázání.

Zde máte nejprve pravdu a jeho slávu.

I. Co je ta pravda a jaká je to sláva?

Já vidím, že všechno to, co koná, všechna ta jeho díla, ta skutečnost kolem nás je slavná skutečnost. To je jeho sláva. Všechno to, co Pán Bůh kdy konal, je jeho sláva. I když o tom nijak nemluví, ta jeho sláva tu je! Ale když to vidíte, můžete o tom i slavně mluvit. Ale i bez mluvení všechno, co působí, je slavné, a nejen slavné, ale i pravé; je to skutečná pravda.

On je věčný Duch, sám v sobě dostatečný, blahoslavený. Rozhodl se, že se zjeví. Jak? Tak, že začne jednat. To je jeho sláva a vy žasnete, když chápete. Řekl slovo, a stalo se. Co se ukázalo? Ukázala se hmota, nebe i země. Když to pochopíte, máte přání padnout a kořit se. Řekne slovo a objeví se hmota. Jak je tohle možné? Na to žádná logika nestačí. Jak může věčný Duch ze sebe vydat hmotu? Ale je to tak. Je tu hmota. Všechno je učleněné, prazvláštní. Otevřete si, prosím, Žalm 19,2. Co tam čteme? „Nebesa vypravují o Boží slávě, obloha hovoří o díle jeho rukou.“ Když rozumíte tomu, co vidíte, zjišťujete, jaká je to sláva! A nad to je to pravé, jeho dílo je pravda!

V takových prastarých dobách řečtí hvězdáři řeknou: „V ten a ten den bude zatmění slunce.“ Tak mu to jde na minutu, že my to dovedeme předpovídat! Na to je věda, aby vystihla Boží fakta, Boží skutečnost, aby viděla, že tato jeho skutečnost je to pravé. Nebojte se vědy! Ta je jeho služebnice. I světští lidé vykládají, jaká je to sláva, jaký důmysl!

Ale to není to nejslavnější. Co je to nejslavnější? To nejslavnější je jádro všech Jeho úmyslů: Jeho věčné evangelium. Všecka ta fakta jsou slavná, ale evangelium je to nejslavnější. Podívejte se, prosím, do Jana 1,14: „A Slovo se stalo tělem a přebývalo mezi námi. Spatřili jsme jeho slávu, slávu, jakou má od Otce jednorozený Syn, plný milosti a pravdy.“ A on usoudil, že někteří jeho tvorové budou vedeni jeho Duchem. Podívejte se do dvanáctého verše téže kapitoly Janova evangelia: „Těm pak, kteří ho přijali a věří v jeho jméno, dal moc stát se Božími dětmi.“ A v epištole Římanům 8,14: „Ti, kdo se dají vést Duchem Božím, jsou synové Boží.“ To je jádro jeho myšlenek, to je jeho sláva a pravda. A jací jsou zatím ti tvorové, dokud nejsou vedeni Božím Duchem? Tělo v mrákotě se všemi skutky těla.

A jak dojde na ty jeho plány? Tak, že půjde on sám a vykoná všechno. „Já budu v těch mrákotách světlem!“ To Slovo jde na svět, aby z něho vyprýštilo, co si na světě přeje mít vzácného. Velice mnoho vykládají o Pánu Ježíši, jaké že to bylo na něm všechno lidské! Arciže! Byl člověk, pravý vzor lidskosti, ale to mi nepotřebujete vykládat, to já vidím hned bez vás! Já potřebuji, abyste vykládali, co na něm bylo slavného v našem těle. Co na něm bylo slavného? To, co je jádro v jeho plánech, že přišel on sám. A sám se stane na světě ten nejmenší a nejnižší. Ten, který stvořil všechno, se stane tím posledním. Ten, který má co rozkazovat, se stane ten nejposlušnější. A ten nejkrásnější, ten nejčistší stane se vyvrhelem lidským. On nese hříchy svých ovcí. To je to největší: Umírá na dřevě kříže pro mé hříchy! To zamýšlel od věčnosti. To je jádro těch jeho myšlenek. A z toho aby do světa prýštilo to pěkné, co chce na světě mít.

A teď si představte, že to jeho jádro je křesťanství. Nu, pak si nenechte namluvit, že to je také křesťanství, kde to jádro schází. To je křesťanství, že on byl v mém těle a že za mě umřel. Pak vidíte, že křesťanství vynáší slávu Boží jako žádné jiné náboženství. Jsou různá náboženství. V každém je jisté světlo, ale jádro jim schází. A když přijdete a začnete Pána Ježíše vynášet a vychvalovat, ale řeknete, že nebyl Boží Syn, nenesl hřích, pak se nedivte, že já vás za křesťany považovat nemohu. Jste, co jste, ale za křesťany vás považovat nemohu. Jako nemohu považovat hodinky, i když jsou zlaté, za hodinky, když v nich chybí péro. A když obdivujete Pána Ježíše jako člověka, který krásně učil, já ho neobdivuji, jestliže není Syn Boží. Proč? Jak ho můžete obdivovat, když se vydává za něco, čím nebyl? Jak bych ho obdivovat a jak bych mohl obdivovat vás?

To mne vede k tomu druhému:

II. Kdo pochopí jeho slávu a pravdu?

Kdo nepochopí jeho slávu? Kdo nepochopí jeho pravdu? A kdo ji pochopí? Přirozeně nikdo. Tak, jak jsem a jací jste vy, dovedeme být jenom unitáři, takoví lidé, jako je prostě věřící mohamedán nebo prostě věřící Žid: „Pán Bůh je mocný, moudrý, milostivý, ale nikdy nezahladil lidský hřích!“ A nesmíte se jich ptát, co si počnete se svými hříchy. Je hřích netrápí. Oni dovedou pochopit, že on je velký Pán, ale nic víc. A ať jste učení, jak jste učení, přirozenou učeností se nedostanete dál, než že on stvořil všechno. Najděte si, prosím, 1. Korintským 1,23. Co tam čteme? „Ale my kážeme Krista ukřižovaného. Pro Židy je to kámen úrazu, pro ostatní bláznovství.“ Když těmto učeným, vybroušeným lidem předkládám jádro Božích plánů, jedni se přímo horší a druzí se usmějí a řeknou: „Tak se věci nemají!“

Ale jestliže si Kristus přeje, abyste pochopili jeho pravdu a slávu, tak se do toho vloží svým svatým Duchem. A začne vykládat: „To je ten můj řád, abyste přirozeně chápali to, co se dá pochopit přirozeným rozumem, ale to ostatní aby se vám podalo jen působením mým! Když přijde Duch pravdy, ten vás uvede v to ostatní, co přirozeným rozumem pochopit nemůžete!“ Jinak to nepůjde. To hlavní si ponechal pro sebe: Duchovní věci. Vyleje svého Ducha a teď se ti začnou otevírat oči a vidíš, co ti žádný Platón a Sokrates nevyložili, že jsi tělesný člověk. On ti chce zjevit svou spravedlnost. Co já si počnu? Nic se nebojte těch věcí, které se předkládají v dogmatice. On vám to vše dá sám. On to utvoří všechno sám. On mi mé hříchy odpustí, já to s ním mám v nejlepším pořádku! Pak to budeš mít i se světem v pořádku. Nic se nebojte!

Teď to blahoslavené okoušíte, že krev Krista Ježíše, Syna Božího, nás očišťuje od každého hříchu. Tak začne vždycky vzcházet světlo tvému rozumu a tobě se začnou srovnávat věci, které se srovnávat nechtěly. Ne tak, že by tomu starému tělu vzešly nové síly, nýbrž tak, že odpadají všechny překážky.

Šli jste na rozhlednu a chtěli jste vidět Prahu, ale neviděli jste nic, protože tu byla mlha. Ale když ta mlha spadne, to je překrásný pohled! Právě tak v duchovním životě. On nás zbavuje ohavností, které vystupují ze srdce. A vy vidíte Boží věci ve zcela jiném světle, než jste je až dosud viděli a začnete se bát toho, čeho jste se dříve nebáli. Když se však Pán Bůh do toho nevloží, jste všichni jenom unitáři.

A nyní to třetí:

III. Co když žádnou Boží slávu nevidíme?

Když se takto věci mají, jak se to může stát, že žádnou Boží slávu nevidíme? Když se to s námi tak má, že nevidíme nic vzácného, to má jednu příčinu: Že jsme to nezakusili. Na nikoho neházíme kámen, ale není vám to dáno. Otevřete si Matouše 13,10–11: „Učedníci k němu přistoupili a řekli: ‚Proč k nim mluvíš v podobenstvích?‘ On jim odpověděl: ‚Protože vám je dáno znáti tajemství království nebeského, jim však není dáno.‘“ A bylo to řečeno velmi šetrně. Opatrně o každém, kdo neviděl, řekl: „Není jim dáno!“ Co jim není dáno? Není jim dán Duch svatý. Nu, pak se nemůžete dostat dál, než jste. Můžete ty věci opakovat po nás, ty řeči mohou být velice správné, můžete být nad to plni vzácných skutků, ale Pánu Bohu se to nelíbí. To jsou jen mrtvé skutky, na literu podle zákona, ale on říká: „Jděte pryč, to všecko je lež. To nejde ze srdce!“ Jemu se to líbí jen tehdy, když je to z upřímné poslušnosti. Ale když to děláte z roboty, to se mu líbit nemůže. Řeči mohou být pěkné, mohu kázat kázání úplně ortodoxní, ale srdce mé v tom není. To se mu nelíbí.

To znamená, že to takové má zůstat? Ne, to znamená, že dojde na Boží sliby, že vyleje plnost Ducha svatého. Všechno naplní. A co se bude se všemi dít? Dílo Ducha svatého. Všichni obrácení, všichni milovníci Pána Ježíše, a teď si to představte ve všech církvích. Co že z toho pojde? Podívejte se do Jana 10,16–17: „Mám i jiné ovce, které nejsou z tohoto ovčince. I ty musím přivést. Uslyší můj hlas a bude jedno stádo a jeden pastýř. Proto mě Otec miluje, že dávám svůj život, abych jej opět přijal.“ Kdy to bude? Až vyleje tu plnost Ducha svatého a obrátí všechny.

Já zatím nemohu poctivě opustit svůj katechismus, protože nevidím, že to, co vy máte, je lepší. Byl bych nepoctivý, ale já si dovedu představit, že vyleje Ducha svatého a všichni ho budou tak plni, že to budou umět vyjádřit lépe, než to mám v mém katechismu. Pak je jeho vůle, abych odhodil svůj katechismus a vzal jejich.

Jak zjeví svou slávu? Tak, že to všichni budete zakoušet a vyjádříte to daleko správněji než já. Kdy to bude? Až se mu zalíbí. „Až by se to, co je připraveno, vykonalo.“ Ale v jeho úradku je to hotové všechno, ale teď se drž toho dvojího:

1. Ty máš Ducha svatého tolik, kolik ho potřebuješ.

2. Nedej si ty krásné Boží vyhlídky kazit. On má vzácné plány, bude mít na světě milovníky, vyleje Ducha svatého a druzí, kteří se posmívají, budou mít možná jednou větší radost než ty.

Já jsem hotov. Možná byste měli chuť přít se s těmi mrákotami, které vidíte na všech stranách. Ale z mrákot nevzejde světlo. Až vás Pán Bůh bude posílat, pak se přít nebudete, ale budete ty lidi mít rádi.

Když už vidíte a radujete se, to je všechno málo. Co on připravuje pro svět, to je neskonale vzácnější. „Jakmile však přijde on, Duch pravdy, uvede vás do veškeré pravdy. On mě oslaví.“ Amen.

Kázáno 15. května 1910 o svátcích svatodušních.

Úvod do biblické rozpravy o reakci církve na mimobiblické příkazy

Anthony Forsyth

V Severním Irsku právě skončila veřejná konzultace k návrhu nového zákona o veřejném zdraví. Tento návrh zákona „by vládě umožnil donutit někoho, aby se podrobil lékařskému vyšetření, byl zadržen v nemocnici, držen v izolaci, musel podstoupit dezinfekci, byl nucen nosit ochranný oděv, odpovídat na otázky o svém zdravotním stavu, byl monitorován jeho zdravotní stav, byl omezen jeho pohyb a bylo mu zabráněno v práci.“ Stručně řečeno, vláda by převzala pravomoc a případně podle svého uvážení i kontrolu nad naším zdravím, našimi zdravotními informacemi a našimi lékařskými rozhodnutími.

Jak na to máme jako křesťané reagovat? Existuje biblický postoj k takovému vládnímu vměšování a expanzi? Je správnou reakcí prostě „podřídit se vládnoucím autoritám“ (Ř 13,1a)?

Období covidu vedlo k tomu, že mnoho křesťanů začalo uvažovat o věcech, které dříve nebyly v jejich hledáčku. Jaká je role vlády? Musíme se podřídit všemu, co nám řekne (pokud nás to přímo nepřivádí ke hříchu)? Jak reagujeme na to, že vláda přebírá kontrolu nad oblastmi života, kde jsme dříve byli ponecháni sami sobě? Co máme dělat ve chvíli, kdy je církvím nařízeno, aby se nescházely? A jak křesťané s těmito otázkami a úvahami zápasili, často docházeli k velmi různorodým závěrům.

Právě v těchto letech jsem napsal knihu „Caesar a církev“, kde jsem se zabýval tím, co o těchto věcech učí Písmo. Je pro mě tragické, že mnozí křesťané toto období zaspali a nyní nejsou o nic moudřejší, pokud jde o učení Písma o těchto věcech, a dokonce se zlobí na každého, kdo odporuje stávajícímu stavu a staví se k němu odmítavě.

V této sérii článků se budu věnovat biblickému učení o těchto otázkách. Je naprosto naléhavé, aby se křesťané, kteří tvrdí, že věří v autoritu, neomylnost a dostatečnost Bible, začali zabývat jejím učením v této oblasti, protože vlády na celém světě využívají příležitostí, které jim covid poskytl, aby rozšířily oblasti svého působení v této postcovidové éře.

Dovolte mi, abych v tomto úvodním článku jednoduše poukázal na dva hlavní důvody, proč církev zůstává v těchto věcech nevědomá, apatická a mlčí:

1.   Izolacionismus

2.   Etatismus

Izolacionismus je termín, kterým označuji naši tendenci citovat verše nebo dokonce jejich části izolovaně a obvykle bez znalosti kontextu. Průměrný křesťan zná nazpaměť Jana 3,16, ale vůbec si neuvědomuje předchozí nebo následující verše a souvislosti, které jsou důležité pro pochopení verše, který si zapamatoval. Nacházíme se skutečně v éře „úryvkovitého křesťanství“, kdy chceme mít víru podobnou našim sociálním médiím (a často ji na nich takto prezentujeme) – s omezeným počtem znaků ke čtení nebo vteřin ke zhlédnutí videa.

Můžeme tedy vědět, že první část Římanům 13,1 říká, že „máme být podřízeni vládnoucím autoritám“, a o necelou polovinu verše dál se uvádí, že „Římanům 13“ říká, že máme dělat vše, co řeknou (pokud to není přímo hříšné), aniž bychom si uvědomovali, co je před těmito slovy nebo za nimi a co se v tomto kontextu učí. Tato pasáž je skutečně klíčová a naše izolace tohoto malého úryvku je důvodem obrovského nepochopení jak toho, co text říká, tak toho, co máme ve světle tohoto textu dělat. Proto to bude téma mého příštího článku.

Etatismus je slovo, které se v politických a ekonomických kruzích používá pro předání kontroly nad ekonomikou, plánováním a politikou centralizované vládě. Já tento termín používám v náboženském kontextu a mluvím o předání autority vládě. Je to tak všudypřítomný předpoklad v naší společnosti a církvích (zejména ve Spojeném království), že zůstává nezpochybněn.

Ve Starém zákoně je Izrael běžně odsuzován za modloslužbu – uctívání jiných bohů. A přesto, i když přinášeli oběti baalům (například), stále se považovali za Hospodinův lid. Neodvrátili se od svého Boha, pouze k němu přidali další bohy.

V některém z dalších článků uvedu argument, že etatismus je pro mnoho dnešních křesťanů formou modlářství. Okamžitou a zřejmou reakcí na takové obvinění je: „Ale... Římanům 13! Je nám řečeno, že se máme podřizovat!“

A tak se příště podíváme právě na tuto pasáž.

Anthony Forsyth je pastorem baptistického sboru Calvary (Calvary Baptist Church) v Burbanku v Kalifornii. Do Ameriky se přestěhoval z Velké Británie v roce 2013 a se svou ženou Jenny je ženatý již více než 25 let. Mají pět dospělých dětí a jedno vnouče.

Pozn. red.: Dá-li Bůh, můžete se brzo těšit na výše zmíněnou autorovu knihu Císař a církev.

Pravá poslušnost v občanském a náboženském útlaku

Christopher Goodman

- Ale Petr a Jan jim odpověděli: „Posuďte sami, zda je před Bohem správné, abychom poslouchali vás, a ne jeho.“ (Sk 4,19)

Zde není nic, co by se dalo při zachování pospolitosti měst, městeček a království nebo při udržování pravého náboženství, křesťanského míru a svornosti srovnat s pravou poslušností. Tímto způsobem je totiž každý člověk poučen, jak vzdávat Bohu náležitou čest a slávu a člověku to, co vyžaduje jeho úřad. I tak není nic nenáviděnějšího Bohu ani škodlivějšího pro člověka, než když je tak očarován falešnými satanovými iluzemi, že není schopen rozlišovat mezi poslušností a neposlušností. Ale jako lidé zbavení veškeré soudnosti a přirozeného rozumu považují jedno za druhé, ačkoli sami jsou si jasně vědomi toho, že je to v rozporu. To jediné je příčinou všeho nepořádku a žalostného zmatku, jímž je celý svět jak dnes, stejně jako od samotného počátku tím nejhorším způsobem poskvrněn a utiskován.

Když totiž podlý člověk, naplněný pýchou, domýšlivostí a hrubou nevědomostí, měří poslušnost křivou čarou svého zkaženého úsudku, a ne neomylnou pravdou svatého Božího slova, musí dát přednost svým vlastním nařízením, výmyslům a příkazům před dobrými zákony a živými přikázáními Boha, svého Stvořitele. Pak místo spravedlnosti přijímá nespravedlnost, místo práva křivdu, místo ctnosti neřest, místo zákona zvůli, místo lásky nenávist, místo pravdy lež, místo jasného jednání přetvářku, místo náboženství pověru, místo pravého uctívání odpornou modloslužbu; a stručně řečeno, za Boha satana; za Krista antikrista; a spolu s antikristem přijímá takové rány Boží a nepořádky mezi lidmi, jaké jsou nám dnes předkládány ke spatření na všech místech celého světa a jaké tu byly už od počátku.

Adam byl uveden do ráje (Gn 2,8) jako stvoření nejdokonalejší a oplývající veškerou moudrostí a nebeským poznáním. Na popud své ženy však začal měřit poslušnost spíše svým rozumem než slovem a výrokem Božím, který byl předtím vyřčen (Gn 2,15–17), a hle, nejenže byl ochuzen o moudrost a poznání, ale stal se ve srovnání s tím, čím byl předtím, velmi pošetilým. A náhle zbaven všech ostatních výjimečných darů, jako je nevinnost a nesmrtelnost, byl zahanben hlasem Hospodinovým; styděl se za svou nahotu a pocítil strašné rozhořčení a prokletí Boží, do něhož uvrhl nejen sebe, ale i všechny své potomky.

Když byl celý svět ve dnech věrného Noeho tak zkažený svými vlastními cestami, vůbec se nehledělo na poslušnost živému Hospodinu, ani na zbožná napomenutí spravedlivého Noeho. Každý člověk se naopak utápěl ve svých vlastních žádostech, takže ani sto dvacet let nestačilo k tomu, aby je pohnulo k pokání (Gn 6–7). Proto nemohli uniknout podivuhodnému a strašnému Božímu soudu, který vzápětí nanejvýš spravedlivě následoval. A ačkoli ono hříšné pokolení oplývalo všemi druhy zla proti Bohu a lidem v takové míře, že by se tehdy země mohla považovat za skutečné peklo, přece jenom, odkud pramenila všechna ta vzpoura proti mocnému Božímu majestátu? Nebylo to snad způsobeno tím, že všechny věci měřili podle svého zkaženého rozumu, a ne podle jeho svatých zákonů a přikázání? Přijali přece jeho zákony a přikázání od svých předků, slyšeli je od Noema, ano, a měli je přirozeně vštípené ve svých srdcích. Jejich zavržení by se dalo snadno odvodit ze všech věků až do naší doby na nesčetných a zjevných příkladech, kdyby to bylo v tak jasné věci nutné (Řím 1,24-32). Vždyť kdo je tak slepý, aby neviděl, že člověk nikdy neprojevuje svou vzpouru tolik, jako když chce být podle svého vlastního názoru a úsudku co nejposlušnější - neměří svou poslušnost přímým a pravým měřítkem, jímž je zákon a slovo Boží, ale nechává se vést svým vlastním zkaženým úsudkem a náklonnostmi? To proměnilo moudrost pohanů v pouhé bláznovství, když si místo pravého uctívání vymysleli hanebnou modloslužbu, jak dosvědčuje apoštol (Řím 1,25).

To oslepilo Židy pokrytectvím a zahalilo je do vnější podoby svatosti, takže zákon živého Boha nahradili lidskými tradicemi (Mt 15,1-20). Ze smrduté břečky lidského smýšlení vzešla tak velká různost názorů a nebezpečných herezí, kterými byla Boží církev po všechny časy strašlivě sužována. Nakonec z ní antikrist naplnil svůj morový pohár nejrůznějšími druhy smrtelného jedu, z něhož nechal téměř celou zemi a její krále a knížata nejen pít, ale také se jím nechat co nejhanebněji přemoci a opít. Na jehož obranu se postavili proti Pánu a Kristu, jeho Synu (Ž 2). Bezelstnými ústy se hlásí ke Kristu, zatímco ve skutečnosti ho i jeho svaté všemi možnými prostředky krutě pronásledují. Bojují jako rozzuření lidé pod praporem té odporné bestie. A přesto se tito lidé uprostřed své zuřivosti, beze vší poslušnosti a řádu, rozvracející Boží a přírodní zákony, chtějí nazývat obránci víry, udržovateli pravého náboženství, původci míru, učiteli poslušnosti a nejrozvážnějšími správci společenství a politiky.

Proto, aby se tyto význačné osoby, které zneužívají celý svět, ukázaly ve své [pravé] povaze a byly poznány takové, jaké skutečně jsou, považoval jsem za dobré, když jsem měl díky této důstojné odpovědi Petra a Jana příležitost napsat o pravé poslušnosti, totiž o tom, co od nás požaduje sám Bůh a co přikazuje, aby bylo dáno lidem. Čímž (dá-li Bůh) budou odhaleny zástěrky a lstivé předstírání poslušnosti, které používají a praktikují bezbožní světští lidé. Ti se vždy snažili a snaží pod líbivým jménem poslušnosti pouze udržet svou ctižádost, pýchu a svobodu. Díky tomu se dozvíme, jak jsme byli v minulých dobách hanebně zneužíváni, když jsme se podřizovali svévoli člověka, poslouchali jeho bezbožná přikázání a báli se člověka více než Boha. A konečně, když budeme mít více světla a plnější poznání, dozvíme se, jak nám prospívá, abychom své dřívější nevědomosti litovali a pilně ji napravovali.

Abychom si to všechno lépe uvědomili, zamysleme se pozorně nad touto odpovědí svatého Petra a svatého Jana, komu a při jaké příležitosti byla dána: „Petr a Jan jim odpověděli: „Posuďte sami, zda je před Bohem správné poslouchat vás více než Boha“ (Sk 4,19). Tito dva apoštolové byli ze zlovůle kněží, správce chrámu a saduceů noc předtím násilně uvrženi do vězení (Sk 4,14), protože v Šalamounově síni v Jeruzalémě hlásali lidu vzkříšení z mrtvých ve jménu Ježíše. Následujícího dne byli předvedeni před celé jeruzalémské shromáždění a radu. Všichni přední představitelé a starší izraelského lidu, velekněz Annáš, Kaifáš, Jan a Alexandr - velmi uznávaní muži - spolu s dalšími příbuznými velekněze chtěli apoštoly vyslechnout: v jakém jménu nebo v čí moci uzdravili chromého mrzáka? Bylo mu více než 40 let, byl chromý od narození a denně ho přinášeli na Šalamounovo nádvoří prosit o almužnu.  Petr, který byl naplněn Duchem svatým, s velkou odvahou odpověděl, že ten zázrak učinili ve jménu a moci Ježíše Krista Nazaretského. Židé ho ukřižovali, ale Bůh ho vzkřísil z mrtvých. Ústa všech členů rady zůstala zacpaná a neměli proti nim co říci, ale s překvapením se podivovali nad neochvějnou odvahou Petra a Jana.

Svatý Lukáš pak uvádí, že celá rada, tj. všichni tito výše jmenovaní soudci, po vzájemné dohodě nařídili apoštolům Petrovi a Janovi, aby už ani jednou s nikým nemluvili, natož aby kázali ve jménu Ježíše! Chtěli tímto způsobem zastavit šíření evangelia a zabránit slávě Kristově. Ukřižovali ho jako zločince a rouhače Božího jména. A ačkoli jim chyběl veškerý rozum a Písmo, aby mohli odpovědět apoštolům, kteří je již zahanbili, přesto si lstivě usmysleli, že autoritou a tresty, kterými hrozili, apoštoly umlčí, a tak nakonec zvítězí. Jak vidíme dnes, papeženci - nástupci farizeů - jsou výslovnými nepřáteli evangelia. Jsou to zapřisáhlí vojáci antikrista. A přestože jsou přemoženi jasnými texty Písma a jejich rouhavá ústa jsou zastavena pravdou Božího slova, zlovolně bojují proti Kristu. Činí tak s mocí, autoritou, vyhrožováním, strašnými tresty a krutými vraždami. Proto se podobají onomu starému hadovi, jehož jsou potomstvem: on byl vrah od počátku (J 8,15).

Když se však celé shromáždění lstivě radilo a dělalo proti věrným Božím služebníkům, co mohlo, byli přece jen zklamáni ve svých záměrech. Kristova sláva totiž zářila jasněji, pravda jeho evangelia byla lépe známa a zveřejňována dále a jejich faleš a zuřivé šílenství byly stále zřejmější a zbožní lidé si je více ošklivili. Jak velké bláznovství to bylo, postavit se proti Bohu! Spoléhali na svou vlastní moc, jako by byli schopni vzdorovat a přemoci moc Všemohoucího, kterou je evangelium našeho Spasitele Ježíše Krista, jak dosvědčuje apoštol (Ř 1,16)! Domnívali se, že by hrozby ze strany lidí měly mít u Kristových apoštolů větší váhu než hrozby Boží a jeho strašlivé soudy určené neposlušným! Židé nemohli zničit Krista a jeho učení, dokud byl smrtelný a žil mezi nimi v těle... jak si tedy mohli myslet, že se jim to podaří poté, co díky své mocné síle vstal z mrtvých a stal se nesmrtelným? Když ho nedokázali udržet v hrobě, zatímco ho pilně střežili, když byl mrtvý a pohřbený, mysleli si, že je možné ho strhnout z nebe, od pravice jeho Otce, kde sedí a kraluje ve věčné slávě? Ó marniví a pošetilí lidé! Ježíš už přemohl celý svět!

Kristus z něj vyhnal hlavního knížete a vládce, satana, který již nemůže zvítězit nad jeho pravdou a služebníky. Jste snad lstivější nebo silnější než satan, který je vaším pánem a vládcem, že bojujete proti Kristu, Božímu Synu? Jestliže tak mocný kníže, jako je Kristus, odolal jeho moci, myslíte si vy, chlípní satanovi vojáci, že dosáhnete vítězství? Smrt, které nikdo nemůže uniknout, nemohla zadržet Krista! Ani moc pekelná ho nemohla přemoci. Přesto byste ho chtěli mít pod svým dohledem, a nejzlomyslněji a nejzrádněji bojovat proti jeho slávě...? Ale, ó bídní a mizerní ubožáci, dvojnásobné je vaše odsouzení před Bohem. Nespokojujete se s tím, že sami opouštíte Krista, ale zlovolně pracujete na tom, abyste svým vyhrožováním zmařili ostatním jeho nejpříjemnější milosti. Náš Spasitel Kristus plně vykresluje vaši zuřivou závist slovy: „Ale běda vám, zákoníci a farizeové, pokrytci, neboť jste zavřeli nebeské království před lidmi, neboť ani sami nevcházíte, ani nedovolujete vcházet těm, kdo vcházejí“ (Mt 23,13).

Jak jednat s odpůrci

Warren Peel

Pokoušeli jste se někdy s někým sdílet evangelium a on neustále vznášel jednu námitku za druhou? Jak jste na ně reagovali? Snažili jste se trpělivě odpovědět na každý argument? Přerostlo to v hádku? Vzdali jste snahu s nimi mluvit a odešli? Co bychom měli dělat?

Apoštol Pavel byl mistrem v diskuzích. Jeho přirozené řečnické schopnosti se rozvíjely v rabínské škole, kterou absolvoval u Gamaliela v Jeruzalémě (jak se farizeové rádi hádali!), a po svém obrácení je zúročil a zdokonalil při své misionářské práci v synagogách a na tržištích po celém Středomoří.

V dopisech vidíme Pavla, jak se pouští do pomyslných debat, ačkoli námitky, kterými se zabývá, nepochybně pocházejí z mnoha skutečných rozhovorů, které v průběhu let vedl. V listu Římanům 3,1–8 máme dobrý příklad toho, jak jednat s diskutujícími. Předjímá a odpovídá na čtyři nejčastější židovské námitky, které mohl mnohokrát slyšet v synagogách, které navštívil. Nechci, abychom zabředli do detailů těchto námitek: kdyby Pavel psal dopis církvi ve vašem městě, námitky proti evangeliu, které zmiňuje, by se nepochybně velmi lišily. Místo toho si chci všimnout několika zásad, které se můžeme naučit z Pavlova jednání s jeho odpůrci.

1. Pavel se zapojuje do diskuze s odpůrci

Ve Skutcích apoštolů to vidíme opakovaně. Pavel jen nevystupoval a nepřednášel monology. Jednal s nevěřícími - argumentoval, přesvědčoval, hádal se, vedl dialog. Věnoval se apologetice, obhajoval evangelium proti nepochopení a zkreslení. Přijímal otázky, promýšlel námitky a připravoval na ně argumenty.

Musíme udělat totéž. Neměli bychom se skrývat před otázkami ani se nechat zastrašit argumenty. Známe pravdu, a tak i když neznáme odpověď na každou položenou otázku, víme, že pravda obstojí i při tom nejpřísnějším zkoumání. Měli bychom pozorně naslouchat tomu, co lidé skutečně říkají. Nestavte si slaměné panáky ani nespoléhejte na karikatury postojů nevěřících. Věnujte čas a úsilí tomu, abyste zjistili, čemu váš muslimský přítel skutečně věří, a nepředpokládejte, že to víte. Najděte si co nejsilnější argumenty proti křesťanství, které můžete, nejčastější argumenty, které se objevují v místě, kde žijete, a vypracujte na ně nejlepší odpovědi. Neměli bychom k diskutujícím přistupovat „univerzálně“. Podle mých zkušeností ‚jedna velikost pro všechny‘ znamená, že ‚tato velikost nesedí nikomu‘!

Pavel také vychází ze své vlastní zkušenosti někdejšího židovského odpůrce křesťanství. Postoji svých oponentů rozuměl zevnitř, protože sám býval jedním z nich. Je možné, že bys to dokázal také? Vzpomeneš si, jak jsi přemýšlel, než ses obrátil? Rozumíš mysli ateisty, římského katolíka nebo zákoníka?

2. Lidé budou překrucovat tvá slova

Dělali to Pavlovi, jednomu z nejnadanějších hlasatelů evangelia v dějinách církve, tak se nedivte, až to budou dělat vám. V listu Římanům 3,8 říká: „A … někteří pomlouvači nám připisují, jako bychom říkali: ‚Čiňme zlo, aby přišlo dobro?‘ Ty čeká spravedlivé odsouzení!“ Lidé poslouchali Pavlovo kázání a takto to potom shrnuli: Říká, že máme konat zlo, aby z toho vzešlo dobro! Dělali to s jeho dopisy i s jeho kázáním, jak uvádí Petr ve 2 Pt 3,16: „Mluvil tak o tom ve všech svých listech. Některá místa jsou v nich těžko srozumitelná a neučení a neutvrzení lidé je překrucují, jako i ostatní Písmo, k vlastní záhubě.“ Nebuďte šokováni, když lidé z vašich slov vyvodí nesprávné závěry nebo když vaše argumenty budou zesměšňovat. Snažte se být co nejjasnější, minimalizujte možnost nedorozumění, jak jen to jde, ale buďte připraveni na to, že lidé budou naše sdělení vždy překrucovat, ať už záměrně, nebo z neznalosti.

Vzpomínám si, jak jsem před několika lety vysvětloval evangelium jedné paní, která občas chodila do sboru, ale nebyla křesťankou. Nemyslím si, že bych to poselství vysvětlil špatně nebo ho překryl takovým žargonem, že by bylo nesrozumitelné, ale na konci mi řekla: „Takže mi chcete říct, že křesťanství je jen pro dobré lidi?“ Její porozumění tomu, co jsem právě řekl, bylo přesným opakem toho, co jsem se jí snažil objasnit!

3. Pavel neodpovídá na každou námitku

Neměli bychom se cítit vázáni (jak se někdy stává) odpovědět na každou jednotlivou otázku a každému člověku. Ani Pavel to zde v listu Římanům 3 nedělá. Ne všechny otázky jsou stejné a ne všichni tazatelé jsou stejní. Otázky v Římanům 3,1–8 jsou stále více hříšné a Pavlovy odpovědi to zohledňují. První otázka (v. 1) není špatná: týká se Starého zákona a Božích zaslíbení; druhá (v. 3) je trochu teoretická, ale ne úplně hloupá; třetí otázka (v. 5) je směšná a Pavel se omlouvá, že ji zmínil; čtvrtá otázka (v. 8) je rouhavá a Pavel na ni nehodlá vůbec odpovídat.

Existují skutečné otázky, které lidé upřímně kladou, a my bychom je měli rozeznat a snažit se na ně odpovědět. Jsou však i jiné otázky, které jsou hloupé a rouhavé, a my se nemusíme cítit provinile, když na ně odmítneme odpovědět. Ve skutečnosti, jak učil Ježíš, bychom se měli cítit provinile, pokud na ně odpovíme. V Matoušově evangeliu 7,6 říká: „Nedávejte psům, co je svaté. Neházejte perly před svině, nebo je nohama zašlapou, otočí se a roztrhají vás.“ Potřebujete rozlišovací schopnost, abyste poznali, zda mluvíte se „psem“ nebo „sviní“, ale buďte velmi opatrní, abyste jim nedávali vzácné perly pravdy evangelia jen proto, aby je v nevědomé zlobě rozšlapali.

Sám Ježíš to někdy přesně takto dělal. V Markovi 11,28 mu lidé, kteří se chtějí hádat, kladou otázku: „Jakou mocí to činíš? A kdo ti dal moc, abys to činil?“ Jak skvělá otázka! Jaká příležitost promluvit k těmto velekněžím, učitelům Zákona a starším! Ježíš však na jejich otázku neodpovídá. Říká, že jim odpoví, když oni odpoví na jeho otázku jako první - a pak položí otázku o Janu Křtiteli, o níž ví, že na ni nebudou schopni odpovědět. Věděl, že je pravda ve skutečnosti nezajímá, a proto odmítl odpovědět.

Můžeme se obávat, že když neodpovíme, propásneme příležitost k evangeliu, nebo že se vzdáváme boje. Někdy však odmítnutí odpovědi na rouhavou nebo hloupou otázku může lidem přiblížit jejich hloupost tak, jak to nic jiného nedokáže. Někdy může trpělivé odpovídání na každou jednotlivou otázku podporovat tazatelovu pýchu a aroganci.

4. Pavel neodpovídá každému stejně

Pavel věnuje v Římanům 3,1–8 více času prvním dvěma otázkám, méně třetí a vůbec žádný čtvrté. Čtvrtá otázka je vlastně Pavlovým důrazným pokáráním: „Ty čeká spravedlivé odsouzení!“ Jinými slovy: „Pokud tomu skutečně věří, zaslouží si jít do pekla.“

Jistě jste se setkali s těmito dvěma verši, které se objevují hned po sobě ve 26. kapitole Přísloví?

- Neodpovídej hlupákovi podle jeho pošetilosti, abys nebyl jako on. (v. 4)

- Odpověz hlupákovi podle jeho pošetilosti, aby se sám sobě nezdál moudrý. (v. 5)

Někdo by se mohl těchto veršů chytit jako důkazu rozporu v Bibli, ale o žádný rozpor samozřejmě nejde. Kromě toho, že výsledek v každém verši je jiný podle toho, zda bláznovi odpovíte podle jeho bláznovství, nebo ne, každý verš je určen pro jinou situaci. Potřebujete moudrost, abyste věděli, kterým veršem se v dané situaci řídit. Své odpovědi musíme přizpůsobit konkrétnímu člověku, se kterým mluvíme. Jednou z nejčastějších otázek, které si jako křesťané klademe, je: „Proč Bůh dopouští utrpení? Měli byste na tuto otázku odpovídat? A jak byste na ni měli odpovědět? To záleží na okolnostech. Jak říká jeden můj přítel, je třeba vědět, zda je otázka kladena z pohodlného křesla nebo z invalidního vozíku. Při interakci s diskutujícími se musíme neustále modlit za moudrost, milost a citlivost.

A musíme si uvědomit, že nakonec jen Duch svatý může otevřít slepé oči a přinést duchovní život a světlo. On používá naše slova, takže musíme mluvit a měli bychom se snažit mluvit co nejlépe, ale je uklidňující, že ani ten nejgeniálnější řečník na světě, sám Ježíš Kristus, nepřesvědčil každého, ke komu promluvil. Nepodařilo se to ani Pavlovi. Většina Židů evangelium odmítala a nikdo neznal jejich argumenty lépe než Ježíš a Pavel! To nás vede k tomu, abychom se vroucně modlili, aby Bůh požehnal našim váhavým slovům a přinesl nový život.

www.gentlereformation.com

Svoboda nezávislosti

John Stevens

Nezávislost znamená, že místní církve jsou nezávislé, autonomní a samosprávné.

Možná se za toto přesvědčení trochu stydíme, ale musíme si uvědomit, že nezávislé církve mají řadu výhod; jedná se o svobody, které jsou v našem postkřesťanském moderním kontextu obzvláště důležité.

Svoboda být věrný Písmu

Mnoho církví v denominacích čelí bojům o klíčové doktríny a místní církve se musí podřídit tomu, co rozhodne celá skupina. Nezávislé církve jsou od tohoto tlaku osvobozeny a mohou svobodně zastávat učení Písma.

Ve FIEC jsou jednotlivé sbory spojeny společným prohlášením víry, které definuje základní přesvědčení, jež evangelikálové po staletí ctili. Žádnou místní církev však nelze nutit, aby přijímala jakékoli jiné přesvědčení.

Svoboda být různorodý

Písmo posloucháme podle svého svědomí v celé řadě vedlejších otázek - lišíme se v názorech na způsob křtu, na způsob vedení, na duchovní dary, na poslední dobu a podobně.

Nezávislost je pouze jedním z aspektů identity církve. Můžeme se také svobodně lišit v kultuře. Nezávislé církve se nemusí vymezovat podle národnosti, etnické příslušnosti, třídy, vzdělání nebo sociálního postavení.

Svoboda ve službě

Nemusíme dělat věci schváleným způsobem.

Nezávislé církve mohou svobodně rozvíjet struktury, způsob uctívání a bohoslužby tak, jak se domnívají, že to odráží Písmo a je to kulturně vhodné.

Svoboda zakládat sbory

Nezávislé sbory nejsou omezovány farními strukturami ani restriktivními národními strategiemi. FIEC je totiž od počátku hnutím zakládání sborů, a to ještě předtím, než se něco takového stalo módou.

Zakladatel FIEC Edward J. Poole-Connor označil tuto flexibilitu zakládání sborů za klíčovou přednost nezávislosti: „Nezávislá církev je vhodnější pro zakládání sborů v nových a řídce osídlených oblastech,“ napsal.

Mnohý z dnešních sborů FIEC začal svůj život jako nově založený sbor.

Svoboda ustanovovat služebníky

K ustanovení našich vedoucích nepotřebujeme povolení zvenčí.

Nezávislé církve mohou být flexibilní, pokud jde o způsoby a metody vyučování, které jsou vhodné pro každého jednotlivce a církev.

Svoboda spolupracovat s ostatními ve službě

Můžeme se snadno spojit s ostatními, kteří sdílejí náš pohled na evangelium.

Nezávislé církve zároveň nejsou nuceny spolupracovat s těmi, kteří s nimi nesouhlasí.

Radost ze svobody selhat

Nezávislé církve mají příležitost inovovat, zkoušet věci, riskovat, protože nemají institucionální zájmy, které by je odrazovaly od rizika.

Nezávislost má samozřejmě i svá nebezpečí. Bylo by naivní je ignorovat. Nebezpečí izolacionismu, nedostatku odpovědnosti a doktrinálního úletu jsou reálná. Tato nebezpečí však lze zmírnit nebo překonat tím, že se Nezávislé církve připojí ke skupinám, jako je FIEC, což dělají již po mnoho staletí.

Samotná organizace FIEC je stará teprve 100 let, ale existuje proto, aby překonala některé nevýhody a umožnila církvím spolupracovat, aniž by ohrozila naše cenné svobody evangelia a služby.

www.fiec.org

Logický protimluv: První mezi rovnými

Jaroslav Kernal

Velice si vážím bratra Alexandra Straucha a jsem velmi vděčný za jeho knihu Biblické staršovství (Tandem, 1999), která svého času velmi silně poznamenala můj křesťanský život a jeho další směřování. Vřele a rozhodně doporučím knihu každému, kdo se chce dozvědět víc o biblickém způsobu vedení církve a o jejím fungování.

Kniha mluví o vedení církve staršími, skupinou mužů, kteří jsou kvalifikovaní podle Písma. A to je jediný model vedení církve, který nám Boží slovo předkládá. Přesto i v této knize vidím malou úlitbu historickým a kulturním bůžkům křesťanství v podobě výše uvedeného protimluvu: První mezi rovnými. Podle Straucha by jeden ze starších mohl být tzv. první mezi rovnými, tedy dle jeho slov „vedoucí mezi vedoucími“ (Biblické staršovství s. 24). Jedná se tedy o muže, který má prvenství ve významu a poslední slovo mezi „sobě rovnými“. A to není nic jiného než přímá cesta k pastorovi/kazateli, který je sice roven všem starším, ale současně je tak nějak také nad nimi. Ačkoliv se Strauch snaží tento koncept biblicky obhájit, není tento koncept biblický.

Z historie to vypadá, že slova „první mezi rovnými“ poprvé použil muž, který zarazil poslední hřeb do rakve římské republiky, Gaius Octavius (63 př. Kr. – 14 po Kr.), známý také jako Octavianus Augustus, tedy první faktický císař římské říše. Tato slova byla jedním z jeho mistrných politických tahů. Jako vítěz v občanské válce formálně předal vládu do rukou senátu a sám se prohlásil za prvního mezi rovnými, tedy mezi senátory, přičemž však veškerou faktickou moc měl v rukou on sám, nikoliv senát. Římský senát se nechal oklamat hezky znějícími a rádoby pokornými slovy, která jsou však logickým protimluvem.

Jestliže je něco sobě rovné, potom nic z toho nemůže být jaksi rovnější, tedy první mezi rovnými. Toto sousloví můžeme použít pouze v časové nebo v řadové posloupnosti. Budu-li mít na stole řadu korunových mincí, je první mezi rovnými (všechny mají stejnou hodnotu) pouze ta mince, kterou vezmu do ruky jako první (tj. z hlediska času) nebo ta mince, která stojí v řadě jeko první.

Jestliže je někdo první, nikdo jiný už první být nemůže – může tu být pouze druhý, třetí … První je jenom jeden a není na stejné rovině s ostatními, protože jinak by nemohl být označován jako první. Buď může být první a všichni ostatní jsou si rovni, ale první je významnější, nebo jsou si všichni rovni a potom nikdo mezi nimi nemůže být první.

Církev vede skupina (dvou a více) starších, kteří jsou si rovni. Nikde v Písmu nenajdeme nic o tom, že by mezi nimi měl být někdo první. Ačkoliv Octavianus formálně obnovil republiku a předal moc do rukou senátu, nestal se diktátorem, byl „pouze“ první mezi rovnými, tak tím, že všechnu moc soustředil ve svých rukou, proměnil ve skutečnosti římskou republiku v monarchii (a tak i pokračovala). Úplně stejný proces se odehrál ve druhém a třetím století v Kristově církvi. Nejprve byl jeden (obvykle nejvýznamnější) ze starších/biskupů považován za prvního, následně se stal jediným v daném městě nebo oblasti (tzv. monarchický episkopát) a najednou zde byla církev, která už nebyla vedená skupinou starších, ale byla v ní vytvořena hierarchie. Do jejího čela se záhy dostal první biskup mezi ostatními biskupy, biskup římský, který si rouhavě nechává říkat svatý otec a hlava církve. To jsou dva příklady „úspěšné“ aplikace principu první mezi rovnými.

Princip první mezi rovnými je přímou cestou k vytvoření rozdílu mezi vedoucími, protože jeden z nich je slovy Straucha „vedoucí vedoucích“. Odtud už je jenom krůček k vytvoření dalšího rozdílu – mezi vedoucími a ovcemi, tedy mezi duchovními a laiky. A v takové chvíli už to slavné učení nové smlouvy o všeobecném kněžství věřících nejenže dostává pořádně na frak, ale bere úplně za své.

Boží slovo není nejasné ohledně toho, jak má vypadat vedení církve. Velmi jasně mluví o tom, že církev má být samostatná a nezávislá a každý sbor má být vedený skupinou biblicky kvalifikovaných mužů, kteří jsou si rovni – žádný z nich není mezi nimi rovnější.